Т Е М А 9:

СПОСОБИ ПРОВЕДЕННЯ ШТУЧНОГО ДИХАННЯ 
 ТА ЗОВНІШНЬОГО (НЕ ПРЯМОГО) МАСАЖУ СЕРЦЯ. 

 П  И  Т  А  Н  Н  Я:
                       1. СПОСОБИ ПРОВЕДЕННЯ ШТУЧНОГО ДИХАННЯ. 
 
                       2. СПОСОБИ ПРОВЕДЕННЯ  ЗОВНІШНЬОГО 
                           (НЕПРЯМОГО) МАСАЖУ СЕРЦЯ. 

   

ПЕРШЕ НАВЧАЛЬНЕ ПИТАННЯ 
                               СПОСОБИ ПРОВЕДЕННЯ ШТУЧНОГО ДИХАННЯ 

   Життя триває  завдяки  двом головним китам - диханню  і кровообігу. І яким би в деталях не був механізм  помирання, можна з усією категоричністю константувати, що поки людина дихає, поки її серце працює, вона жива, і в багатьох випадках відвернути її смерть цілком можливо. Виходячи з цього, доцільно, по можливості, докладно зупинитися на головних причинах зупинки дихання і серцевої діяльності.
   Дихання - фізиологічний процес, при якому відбувається обмін газами між організмом і зовнішнім середовищем. При цьому організм отримує кисень, необхідний всім його клітинам і тканинам, і виділяє вуглекислоту, накопичену в результаті їх життєдіяльності.
   До органів дихання відносяться повітроносні шляхи (порожнина носа, гортань, трахея, бронхи) і легені. Повітря , вдихаєме через ніс, рот, гортань, трахею, а потім бронхи, поступає в легені. Бронх в легені розгалужується на галузки все більш мілкого калібру. Найменші кінцеві гілочки бронху закінчуються легеневими пухирцями - альвеолами. Через тонку стінку альвеол і відбувається газообмін: у кров надходить кисень, в альвеоли із крові виділяється вуглекислий газ. Таким чином, видихаєме повітря утримує вуглекислого газу більше, а кисню менше, чим повітря, яке надходить в легені при вдиху: у вдихаємому повітрі кисню 20,94%, вуглекислого газу 0,03%, а у видихаємому - відпо-відно 16,3 і 4%.
     Процес дихання складається із ритмічно повторюючихся вдихів і видихів. При вдиханні, завдяки скороченню відповідних мязів (міжреберні мязи, діафрагма) грудна клітина розширюється, повітря наповнює бронхи і альвеоли, внаслідок чого розши-рюються і легені. Вслід за цим мязи розслаблюються, грудна клітина спадається, притискаючи легені і витісняючи із них повітря - відбувається видих. Частота дихання в здорової дорослої людини 16-18 у хвилину.
     Чому зупиняється дихання? Зупинка дихання може бути первинною і другорядною. Первинна може бути зумовлена різноманітними патологічними змінами в легенях і повітроносних шляхах, а також в дихальному центрі головного мозку, а другорядна - наслідком зупинки серцевої діяльності. 
     До патологічних процесів, які призводять до первинної зупинки дихання, можуть бути віднесені: 
1. 	Різного роду сторонні тіла, закриваючі повітроносні шляхи і тим самим перешкод-жаючі руху повітря при вдиханні і видиханні. 
2. 	Гострі запальні процеси, які призводять до набряку слизової оболонки, зменшуючи їх просвіт  або дихальну ємність.
3. 	Великі поранення , перешкоджаючі необхідним для дихання рухам.
4. 	Стиснення  повітроносних шляхів зовні до повного ліквідування їх просвіту.
5. 	Черепно- мозкова травма із залученням в патологічний процес дихального центру.
6. 	Крововилив і пухлини в області дихального центру.
7. 	Пухлини повітроносних шляхів.
   Спроби вдихнути життя помираючій людині шляхом вдмухання в його легені повітря від здорової людини практикувалися ще в часи глибокої давності.
Однак можна достовірно константувати, що штучне дихання, як загальнопризнаний і достатньо поширений метод, одержало права громадянства тільки на зорі нашого століття в звязку з народженням ще не забутих до наших днів методів Сільвестра, Шефера та ін.
   Термін штучне дихання не зовсім точний, так як під словом дихання лікарі розуміють самостійний надзвичайно складний фізиологічний процес. За допомогою реанімації ми добиваємося тільки вентиляції легень шляхом систематичної заміни в них повітря, що забезпечує в якійсь мірі газообмін. Зрозуміло, що це явище ніяк не можна признати повноцінним диханням. В процесі вдування повітря в легені, останні наповнюються повітрям і, роздуваючись, викликають до життя  особливий рефлекс, супроводжуємий виникненням нервоворефлекторних імпульсів, стимулюючих дихальний центр і здатних до відновлення його нормальної регуляторної роботи, а саме, і до спонтанного (самостійного) дихання.
    Виходячи із сказанного, правильніше говорити не про штучне  дихання, а про штучну вентиляцію легень, показниками для якої є всі випадки первинної або другорядної гостро виниклої зупинки самостійного дихання. Режим штучної вентиляції легень - 1-1,5л повітря на кожний вдих (для дорослих) при частоті 16-18 вдихів в одну хвилину.
     В залежності від технічних особливостей розрізняють наступні варіанти штучної вентиляції легень:
1. 	Ручні методи Сильвестра, Шефера, Лаборда та ін. Ці методи малоефективні, так як не забезпечують достатнього надходження повітря в легені.
2. 	Способи із рота в рот або із рота в ніс, забезпечуючі достатню вентиляцію легень і особо цінні на місці події або нещасного випадку.
3. 	Апаратно-ручні методи, які виконуються за допомогою спеціальних апаратів-міхів, якими частіше оснащуються пункти невідкладної медичної допомоги і спеціалізовані санітарні машини. Штучна вентиляція легень за допомогою дихальних міхів забезпечує цілком достатній газообмін.
4. 	Апаратно-автоматичні методи, використовуємі головним чином в лікарняних умовах і високоефективні, так як позволяють виконувати вентиляцію легень по будь-якому заданому режиму, використовуючи при цьому чисте повітря або його суміш із киснем в потрібному співвідношенні.
ПРОВЕДЕННЯ  ШТУЧНОГО ДИХАННЯ
Штучне дихання проводиться в тих випадках, коли постраждалий не дихає або дихає погано (рідко, судомно, як би з всхлипуванням), а також тоді, коли дихання постраждалого поступово погіршується незалежно від того, чим це викликано: ураженням електрострумом, отруєнням чи утопленням і т.д.
В теперішній час рекомендується проводити штучне дихання  способом "із рота в рот" або "із рота в ніс" так як при цьому забезпечується  доступ  значно більшого обєму повітря  в легені постраждалого.
Обидва ці способи основані на приміненні видихаємого людиною  повітря, фізіологічно пригодного для дихання постраждалого. Вдування  повітря можна призводити через марлю, хустинку і т.д. Вдуваючи повітря необхідно контролювати доступ повітря  в легені постраждало-го, по розширенню грудної клітини після   вдування і послідуючому зменшенню  в результаті пасивного видоху повітря із органів дихання.
Для проведення штучного дихання постраждалого необхідно положити на спину, розстебнути або звільнити від одягу, зтіснюючого дихання.
Перед тим, як розпочати штучне дихання, необхідно в першу чергу забезпечити прохідність дихальних шляхів, які можуть бути закриті запавшим язиком або  стороннім вмістом. 
Голова постраждалого максимально запрокидується підкладуванням однієї руки під шию і натискуванням другої на лоб, в результаті чого корінь язика зміщується від задньої стінки гортані і відновлюється прохідність дихальних шляхів. При цьому положенні голови рот зазвичай розтуляється. Якщо постраждалий знаходиться в лежачому положенні , то для збереження досягнутого положення голови під лопатки можна підкласти валик із звернутого одягу.
При наявності в роті стороннього вмісту, необхідно голову і плечі постраждалого повернути в сторону (можна підвести своє коліно під плечі постраждалого), очистити порожнину рота і горла носовою хустинкою або краєм сорочки, намотанним на  вказівний палець.
Почистивши порожнину рота і максимально відвівши голову постраждалого назад, людина, що надає допомогу, проводить глибокий вдих і потім, щільно притуливши свій рот до рота постраждалого, призводить в нього видих. При цьому ніс постраждалого потрібно закрити пальцями руки.
При проведенні штучного дихання людина, що надає допомогу, повинна слідкувати за тим, щоб вдихаєме ним повітря потрапляло в легені, а не в шлунок постраждалого. При попаданні повітря в шлунок, що може бути виявлено по відсутності розширення грудної клітини і надутому шлунку, необхідно видалити повітря зі шлунка, швидко натиснувши на короткий час рукою область шлунка між грудиною і пупком. При цьому може виникнути рвота, через це необхідно повернути голову і плечі постраждалого в сторону, щоб очистити рот і горло. Якщо після вдування   повітря грудна клітина не розправляється, необхідно видвигнути нижню щелепу постраждалого вперед. Для цього чотирі пальці обох рук поставити за  кутами  нижньої щелепи, і опираючись великими пальцями в її край, відтягти і висунути нижню щелепу вперед так, щоб нижні зуби стояли спереді верхніх . Легше висунути нижню щелепу введеним  в рот великим пальцем .
Якщо щелепи постраждалого стиснуті настільки щільно, що розкрити рот не вдається, потрібно проводити штучне дихання по методу "із рота в ніс" методом  описаним вище.
Кожний вдих повітря потрібно призводити через 5 сек., що відповідає частоті дихання біля 12 раз у хвилину. Штучне дихання проводиться  до відновлення особистого ритмічного дихання  або до прибуття  лікаря.
Штучне дихання  іншими способами проводиться тільки тоді, коли по яким-небудь причинам (наприклад, поранення  обличчя) примінення  способів із рота в рот та із рота в ніс неможливо.
Спосіб Сильвестра . Постраждалий лежить на спині. Людина, яка надає допомогу знаходиться біля узголовя  постраждалого, бере за передпліччя обидві руки і витягує над головою - відбувається вдих.  Потім той, що надає допомогу притискує до грудної клітини постраждалого зігнуті в ліктях руки і, продовжуючи держати їх за передпліччя, своїми руками тисне  на нижній відділ грудної клітини постраждалого - відбувається  видих. Рухи (вдих-видих) повторюють із частотою 16-18 у хвилину. Спосіб не приміняють при наявності у постраждалого пошкоджень рук або грудної клітини.
Спосіб Каллістова.   Використовується  для штучного дихання  в протигазі на забрудненій території. Уражений лежить на животі з витягнутими вперед руками, голова злегка повернута в сторону. Під обличчя потрібно підкласти  ковдру, чистий одяг або що-небудь  мяке. Взяти один довгий або два звязаних рушника, пасок або носилочну лямку, накласти їх на лопатки ураженого і вивести кінці вперед з-під його плеч.  Потім стати спереді голови ураженого обличчям до нього і, нахилившись, взяти кінці рушника або лямки. Випрямляючись, людина, що надаює допомогу, припіднімає груди ураженого над землею на 7-10 см. При цьому відбувається вдих. Потім надаючий допомогу нахиляється і обережно відпускає ураженого - видих. Дихальні рухи потрібно проводити 12-18 разів у хвилину.
На незабрудненій території  при різкому  ослабленні і зупинці дихання знімають з ураженого верхній одяг і протигаз, потім проводять штучне дихання. 
  
ДРУГЕ НАВЧАЛЬНЕ ПИТАННЯ: 
                                    СПОСОБИ ПРОВЕДЕННЯ  ЗОВНІШНЬОГО 
                                         (НЕПРЯМОГО) МАСАЖУ СЕРЦЯ. 
Наряду із зупинкою дихання у постраждалого може зупинитися діяльність серця. Це видно з відсутності пульсу, розширення зрачків, а також відсутності серцевого поштовху при прослухову-ванні вухом, прикладеному до лівої половини грудної клітини в області соска. 
Чому зупиняється серце?  Зупинка серця - поняття  загальне, так як  дійсно існує два його варіанта: перший - асистолія - істинна зупинка серця, повне припинення серцевої діяльності; другий - фібриляція - функціональна зупинка серця, зумовлена порушенням погодженої роботи окремих ділянок серцевого мязу або його волокон. Замість  суворо чередованих їх синхронних скорочень і розслаблень виникають безладні, розрізнені скорочення мязових волокон або пучків. Отже, робота серця при фібриляції практично не зупиняється, але воно не має можливості виконувати свою основну функцію насоса, який забезпечує рух крові по кровеносним судинам. Основними причинами  зупинки серця можуть бути прогресуюче кисневе голодування, отруєння речовинами внутрішнього (ендогенного) або зовнішнього (екзогенного) походження, перероздратування нервової системи, в першу чергу блукаючого нерва, який регулює роботу серцевого мязу. В останньому випадку йдеться про рефлекторну зупинку серця, до якої можуть привести безпосередньо сильні подразнення  внутрішньосерцевої системи кровообігу (стенокардія, інфаркт), різкі психічні дії, які є причиною  викиду в кров великої кількості адреналіну, виснажуючого при довготривалій дії серцевий мяз. Часто причиною зупинки серця є гіперкапнія - підвищений вміст в крові вуглекислоти, зумовлений порушенням газообміну в легенях, і електротравма, яка змінює біоелектричну активність серцевого мязу. Зупинці серця часто передують виражена тривога, почуття страху, синюшний відтінок обличчя, різке падіння  рівня  артеріального тиск.у  чи, навпаки, частіший пульс на периферичних артеріях. Клінічними ознаками зупинки серця є припинення серцебиття, різка збліднілість, повна втрата свідомості,  відсутність пульсу на периферичних артеріях, падіння артеріального тиску до нуля, розширення  зрачків і відсутність їх реакції на світловий подразник. При зупинці серця дихання ще може деякий час визначатися і зупинятися  декілька пізніше. 
Масаж серця - штучне здавлювання його порожнин, яке сприяє  проштовхуванню крові в кровеносне русло і подразнює нервовий апарат серцевого мязу. Масаж серця поділяють  на відкритий (прямий), який виконується тільки лікарями, і закритий (непрямий), не потребуючий хірургічного втручання. На місці нещасного випадку практично вірогідно проведення тільки закритого (непрямого) масажу серця,  який в сучасному варіанті було запропоновано в 1961 році Коуенхофеном  разом із співробітниками. Непрямий масаж серця може виконуватися кожною людиною, яка не має медичної освіти, але знайома з технікою виконання першої допомоги. Наружний (непрямий) масаж серця виконується методом  ритмічних надавлювань на грудну клітину. При цьому серце притискається до хребта і кров із його порожнин витискається в кровеносні судини.
Імітація роботи серця можлива в результаті втрати мязового тонусу в постржда-лого, внаслідок чого його грудна клітина стає більш  рухомою і піддатливою.
Для проведення наружного масажу серця  потрібно покласти постраждалого на спину на жорстку поверхню або підложити під нього дошку, оголити його груди. Людина, яка надає допомогу, повинна зайняти таке положеня (праворуч або ліворуч від постраждалого), щоб можна було знаходитися  над постраждалим . Визначивши прощупуванням місце натискування (воно повинно знаходитися приблизно на два пальці вище мякого кінця грудини), той що надає допомогу повинен покласти на нього руку долонею вниз. Долоня іншої руки накладається на першу під прямим кутом. Натискати потрібно злегка, допомогаючи собі при цьому нахилом усього корпусу.
Зовнішній масаж серця робиться методом ритмічних стискань серця крізь передню стінку грудної клітини шляхом натискання на відносно рухому частину грудини, за якою розташоване серце. При цьому серце притискається до хребта та кров з його порожнини видавлюється у кровоносні судини.
Передпліччя та плечеві кістки кисті рук повинні бути розігнуті до відказу, пальці обох рук зведені разом і не торкатися грудної клітини потерпілого.
Надавлювання потрібно робити швидким поштовхом так, щоб змістити нижню частину грудини донизу на 3-4 см, а у повних людей на 5-6 см та зафіксувати її у цьому положенні приблизно на 0,5 сек, після чого швидко відпустити її, розслабивши руки, не віднімаючи їх від грудей. Повторяти надавлюння кожну секунду або трохи частіше, так як менше 60 надавлювань в хвилину не створюють достатньої кровотечі. Потрібно уникати також надавлювання на верхню частину грудей, на закінчення нижніх ребер, так як це може привести до їх перелому. Неможна надавлювати нижче краю грудної клітини (на м’які тканини), інакше можна пошкодити розміщені там органи, в першу чергу печінку.
Раптова зупинка серця та дихання - головні ознаки клінічної смерті - потребують  невідкладної допомоги і тому, як правило, масаж серця та штучна вентиляція легень виконуються одночасно.Якщо той, що надає допомогу, не має помічника і проводить масаж серця та штучне дихання один, потрібно чергувати вказані операції в такій послідовності: після двох глибоких вдувань повітря у рот або ніс потерпілого,  робити 15 надавлювань на грудну клітину, потім робити 2 глибоких вдування та знову робити 15 надавлювань і так далі. При чергуванні штучного дихання та масажу серця пауза повинна бути мінімальною. Обидві маніпуляції проводяться з одного боку тіла потерпілого.
Якщо допомогу надають два чоловіки то, один з них робить штучне дихання, а другий – масаж серця.  Відношення циклів штучного дихання до масажу серця повинно складати 1:5, тобто після одного глибокого вдування робити 5 надавлювань на грудну клітину. Якщо додержання цього відношення затруднено, його потрібно змінити на 2:12 – два глибоких вдування чергуються з 12 надавлюваннями.
Під час вдування масаж серця не робиться, інакше повітря не буде потрапляти в легені потерпілого.
Якщо допомогу надають два чоловіка, доцільно робити штучне дихання та масаж по черзі, змінюючи один одного кожні 5-10 хвилин.
Ефективність зовнішнього масажу серця виявляється перш за все у тому, що надавлювання на грудину викликає появу пульсу в стегнових та сонних артеріях.
Для визначення пульсу на сонних артеріях той, що надає допомогу, через кожні 2 хвилини на 2-3 секунди перериває масаж серця. Він накладає пальці на адамове яблуко потерпілого та, пересуваючи руку у бік, обережно обмацує поверхню шиї для визначення сонної артерії. Поява пульсу під час перерви свідчить про поновлення діяльності серця (наявність кровообігу). Після цього потрібно далі проводити штучне дихання до появи сталого самостійного дихання. При відсутності пульсу потрібно відновити масаж серця.
Штучне дихання та масаж серця потрібно робити до відновлення стійкого самостійного дихання та діяльності серця потерпілого або до передачі потерпілого лікарю.
Про поновлення діяльності серця у потерпілого роблять висновок з наявності у нього свого постійного пульсу.
Тривала відсутність пульсу при виявленні інших ознак життя організму (самостійне дихання, звуження зіниць, спроби потерпілого рухати руками та ногами та ін.) є ознакою фібріляції серця. В цих випадках потрібно продовжувати робити штучне дихання та масаж серця потерпілому до передачі його лікарю.